Antická literatura
Radka Holendová

Antická literatura je literaturou starověkého Řecka a Říma. Tvoří základ evropské vzdělanosti. Samotné termíny antika a antický pocházejí z latinského slova antiquus, což znamená starý. Antická literatura je literaturou rozsáhlého významu. Je charakteristická velkou obsahovou stránkou, kde zachycuje skutečnost, člověka v antice, konflikty, problémy a city přesahující samotné hranice antiky. Nikdy se neodtrhovala od svých lidových zdrojů a velkou úlohu v ní hrají postavy a děje mýtu a obřadních her. Během vývoje antické literatury došlo k vytvoření všech druhů literatury (epická báseň, idyla, tragédie, komedie, óda, elegie, satira, epigram, historické vyprávění, dialog, také román i novela, ale v poněkud méně rozvinuté formě).
 Časté jsou v průběhu dějin lidstva návraty k antické literatuře jako ke zdroji tvůrčímu, ze kterého byly čerpány náměty i principy zpracování. Jako je tomu v renesanci či v klasicismu.

Literatura řecká

Antické období literatury řecké jsou literární památky psané různými nářečími řeckého jazyka za dobu od 8. století př. n. l. do roku 529 n. l. Jedná se o literaturu originální, ikdyž na ni působí i jiné kulturní národy. Tato literatura vytvořila téměř všechny literární druhy , které pak převzala evropská literatura. Je tedy nejstarší z evropských a je jediná, která se vytvářela samostatně, neopírajíce se přímo o zkušenost literatur jiných.
Literatura řecká se dělí do čtyř období:
1) archaické / předattické období (od počátku 5. století př. n. l., do řecko – perských válek)
2) klasické / attické období (5. – 4. století př. n. l.)
3) helénistické období (od Alexandra Makedonského – r. 30 př. n. l.,  do dobytí Egypta Římany)
4) římské období (r. 30 př. n. l. – r. 529 n. l.)

1)	Období archaické
V tomto období dochází k rozvoji eposu a lyrického básnictví. Nejstarší známý básník   
je Homér v 8. stol. př. n. l., autor eposů Ilias a Odysea. V jeho díle je jednotné vypravování charakterizováno širokým epickým popisem, četnými básnickými přívlastky a přirovnáními. Zobrazuje svět ve vztazích, v nichž žijí bohové v úzkém vztahu s lidmi a zasahují do jejich osudů. Popisuje zde též zlidštění  bohů, kteří mají také své nedostatky a vášně. Za nejstarších Řeků je Iliada chápána jako pramen, teprve za Thukydida převládl názor, že jsou to mýty. Oba eposy jsou soubory řeckého bájesloví. V Iliadě se odráží boje Řeků proti Tróji (jiným slovem Ilion), nelíčí celý průběh střetnutí, ale soustřeďuje se na závěr boje. Odysea vypravuje o bloudění jednoho z účastníků trojské války ithackého krále Odysea. Oba dva eposy podávají obraz pozdní rodové společnosti. Jsou psány hexametrem a jako celek byly sebrány za Peisistrata.
Nejstarší řecký básník pevninského Řecka byl Hesiodotos (konec 8. stol. až počátek 7. stol. př. n. l.).  Píše jazykem homérovského eposu a je to první jasně známá osobnost v řecké literatuře. Psal poučné eposy o rolnickém životě. Mezi jeho nejznámější díla patří Práce a dni a Theogonia (O původu bohů).
V 7. – 6. stol. př. n. l. dochází k rozpadu rodového zřízení, což způsobujei změnu názorů na svět. Počíná vykládání přírodních zákonů, uvolnění ze závislosti na mýtických představách. Též se prohlubuje znalost o Středozemním moři a styk s jinými národy.  Člověk nežije v uzavřené pospolitosti kmene a začíná si uvědomovat vlastní individualitu. Ve slovesném umění se začíná více prosazovat lyrika. Řekové rozpoznávali lyriku elegickou s vážným obsahem, jambickou, která byla společenskokritická a satirická, jejími představiteli jsou Tyrtaios a Archilokos. Tyrtaios byl řecký básník, který skládal bojové elegie, jimiž burcoval Sparťany proti Messeňanům. Archilokos je tvůrcem jambické poezie a zavedl melodram, což je spojení přednesu slovního textu s hudebním doprovodem. A dále též lyriku melickou, jež je písňová a osobní, jejími představiteli je básnířka milostných písní Sapfó a Anakreón, jehož básně oslavují lásku, víno a životní radosti. Dále je tu sborová lyrika, která je v nejtěsnějším spojení s kultem a obřadem, jejímž potřebám sloužila. Jejími představiteli jsou Symonidus a Pindarus.
Už v tomto období dochází ke vzniku dějepisné a filozofické prózy u maloasijských Ionů. O vědecké popsání světa se pokusil  Hekataios z Milétu na přelomu 6. – 5. stol. př. n. l., též se pokusil o jakési první řecké dějiny.
Za prvního tvůrce bajek je považován Ezop / Aisopos v 6. stol. př. n. l. Ačkoli zárodky se objevují již v sumerských klínopisných záznamech. Zvířata, rostliny i věci, které v bajkách vystupují se chovají jako lidé a mají jejich vlastnosti. Stručný děj se soustřeďuje pouze k podstatným jevům a jeho záměrem je didaktické poučení.

2) Období attické
Toto období je charakterizováno vrcholem řecké otrokářské demokracie a rozkvětem Athén. Je to období rozkvětu řeckého dramatu.
Tvůrcem historické prózy se stal svými dějinami Herodotos (*484 př. n. l.), jenž je nazýván otcem dějepisu. Zabýval se řecko – perskými válkami a dějinami východních národů do roku 500 př. n. l. Vývoj světa je podle něj chápán jako odvěký boj mezi Řeky a východními  barbary. V jeho díle se objevují zárodky historické kritiky. Po něm vystoupiln Thukydides (*460 př. n. l.) s racionalistickým pojetím dějin, v nichž shledával jen působení přirozených příčin. Byl přímým účastníkem peloponéské války, kterou zobrazil ve svých dějinách. Stal se zároveň zakladatelem historické kritiky tím, že vyloučil božské zásahy. Xenofón (430 – 354 př. n. l.) pak vnesl do historické prózy umění literárního portrétu.
Jako důsledek politické svobody slova se vyvinulo řečnictví, které vrcholí ve 4. stol. př. n. l. Isokratem  (436 – 338 př. n. l.), zastávající sjednocení Řecka pod záštitou Filipa Makedonského, a Démosthenem, který vytvořil klasický typ řečnické politiky Řečmi proti Filipovi (tzv. filipika). 
Též dochází k rozkvětu filozofického myšlení, jeho zástupci jsou Sokrates, Platón, Aristoteles.

3) Období helénistické
          
  Je charakterizováno ztrátou  politické samostatnosti. Středisko kulturního dění se přeneslo z Athén do hlavních sídel helénistických států (Alexandrie, Pergamon, Antiochie, Rhodos a Syrakusy). Literatura je omezena na úzký okruh vzdělanců a dochází k jejímu zdokonalení formální stránky.
Hlavním představitelem poezie je Kallimachos (310 – 240 př. n. l.) a Theokritos, tvůrce básnické idyly se stylizovanými pastýři a zamilovanými venkovany. Kallimachos byl dvorním básníkem Ptolemaiovců a byl pověřen katalogizováním Alexandrijské knihovny. Komedie pozbývá politického významu  a obrací se k látkám všedního života, představitelem tzv. nové komedie je Menandros. V matematice vyniká Archimédes, v astrologii Aristarchos ze Samu, v dějepise Polybios. Napsal rozsáhlé dějiny o čtyřiceti knihách, ve kterých zpracoval dějiny řecko – římské a hlavně dějiny Říma do roku 144 př. n. l. Poldle něj všechny úspěchy státu souvisí s ústavou.
V této době se vytvořily zábavné druhy prozaické – román a novela.

4)	Období řecké
         Počíná vítězstvím nad Egyptem roku 30 př. n. l., kdy se celá helenistická říše ocitá pod nadvládou Říma. Okruh zájemců o literaturu se opět snížil. Toto období se vyznačuje úctou řeckého člověka k jeho slavné minulosti, návratu ke klasikům a k čistému jazyku. Zájem o historii vedl k jejímu rozvoji. Významným řeckým historikem je Dio Casius. Napsal římské dějiny o 80 knihách od mytologických počátků do jeho doby. Nejslavnějším řeckým spisovatelem je Plutarchos, který je vynikající při umělecké charakteristice, což se projevilo v jeho životopisech. V astronomii vyniká Klaudios Ptolemaios, v zeměpise Strabón, v medicíně Galénos.
 Konec pohanského řeckého písemnictví učinilo nařízení císaře Justiniána o uzavření filozofických škol v Athénách roku 529 našeho letopočtu.

Ale řecká literatura žila dále v literatuře křesťanské.

Literatura římská

Literatura římská zahrnuje díla psaná latinsky, popř. řecky, a to až do zániku říše západořímské v roce 476.
Počátky této literatury jsou známy pouze ve zlomkách, byly to písně obřadní a pracovní, veršované náhrobní nápisy, modlitby či pořekadla. Hlavní literární formy převzali Římané už jako hotové od Řeků. To znamená, že tato literatura je závislá na odkazu řecké literatury. Roku 240 př. n. l. byl římský propuštěnec, Řek Livius Andronicus, úředně požádán úpravou řeckých dramat pro římské jeviště. To je počátek umělé římské literatury. 
Římskou literaturu dělíme na pět oddobí:
1)	raná doba (240 – konec 2. stol. př. n. l.)
2)	literatura doby občanských válek / tzv. Zlatý věk římské prózy (konec 2. stol. – 30. léta 1. stol. př. n. l.)
3)	literatura konce republiky a počátku císařství / tzv. Zlatá doba římského básnictví (do roku 14 n. l.)
4)	literatura rané doby císařské / tzv. Stříbrný věk (r. 14 n. l. – poč 2. stol.)
5)	literatura pozdní (poč. 2. stol. – 5. stol. n. l.)

1) Raná doba
           Vyznačuje se pěstováním tragedie, komedie a eposu, zprvu domácím veršem saturnským  (Naevius), ale před koncem 3. stol. př. n. l. řeckou časomírou (Plautus, Ennius). Epos bral své látky převážně z římských dějin, divadelní hry byly většinou adaptací her řeckých. Plautus (250 – 184 př. n. l.) píše o tématech  z denního života kolem sebe lidovou latinou. Mezi jeho díla patří Vychloubačný voják a Komedie o hrnci. Publius Terentius Afer (+159 př. n. l.) psal své komedie uhlazenou mluvou římských vzdělanců.

2)	Zlatý věk římské prózy
           Toto období se vyznačuje vysokým stupněm politické angažovanosti. Největšími prozaiky té doby jsou političtí činitelé jako bratři Gracchové, Marcus Tulius Cicero (106 – 44 př. n. l.) i autoři memoárů a historických monografií jako Julius Gaius Caesar (100 – 44 př. n. l.)  a jeho stoupenec  Gaius Sallustius Crispus (86 – 35 př. n. l.). Nejznámější Caesarovy práce jsou Zápisky o válce galské a Zápisky o válce občanské.
           Latina je v 1. stol. př. n. l. dostatečně stabilizovaná a mohla se stát jazykem odborné literatury, což dokazuje Cicero. Působí řečnickými otázkami a pečlivým stylem. Ještě všestrannější je římský  polyhistor  Varro Reatimus, který byl zajat císařem v Hispánii a byl jím pověřen organizací veřejných knihoven.
           V básnictví se vytvořila na sklonku 2. století př. n. l. svérázná římská satira básníkem Gaiem Luciliem (+101 / 102), jež mu byla nástrojem k podpoře Scipiónů.
           Tragedie dosáhla vrcholu v díle Acciově.
           Titus Lucrecius Carus (94 – 55 př. n. l. ) je římským básníkem, který napsal naučnou báseň O povaze věcí. Podle něj probíhá vše dle odvěkých zákonů mechanicky  a bez jakéhokoliv působení božských sil. Ve filosofickém epose O přírodě (De rerum natura), kde popisuje teorii atomů, jak se věci rodí a hynou.
           Lyrickou poezii 1. stol. př. n. l. zastupuje Gaius Valerius Catullus (87 – 54. př n. l. ). Ústředním tématem je láska k dívce Lesbii v nejrůznějších podobách milostného citu. Je to básník vnitřních rozporů, o čemž svědčí i jeho proslulé rčení Odi et amo (Nenávidím a miluji).

3)	Zlatá doba římského básnictví
           Literatura tohoto období je podporována císařem a ctiteli z řad římské aristokracie.
           Největším klasikem římského básnictví se stal Publius Vergilius Maro (70. – 19. př. n. l. ), který oslavuje italský venkov a Řím. Jeho Zpěvy pastýřské (Bukolika) a Zpěvy rolnické (Georgika) vyzdvihují půvab života a práce na venkově. Sám autor rád unikal z rušného města do venkovské přírody. Jeho nejznámější dílo je epos z minulosti římského národa a vládnoucího císařského rodu Aeneis. (Hlavním hrdinou je Aeneas, který uprchl z hořící Tróje. Podle vzoru Odysea prošel různými dobrodružstvími na moři, navštívil mnoho krajů a zažil mnohé útrapy, než se s pomocí bohů dostal ke břehům Itálie , kde v ústí Tibery položil základy římského státu.) Vergiliův hrdina se vědomě podřizuje osudu a plní hlavně povinnost k bohům rodině a vlasti.
           Quintus Horatius Flaccus (65 př. n. l. – 8 n. l.) přenesl do latiny nejobtížnější lyrické veršované formy klasického Řecka. Jeho eposy obsahují společenskou tématiku, která je často velmi kritická vůči společnosti. Jeho poezie je vzorem klasické vyrovnanosti a kázně.
           Rozvoj intimní lyriky, ve které vyniká Publius Ovidius Naso (43 př. n. l. – 18 n. l. ), který byl vypovězen císařem Augustem na břehy Černého moře. Po zbytek života toužil po návratu, což se projevilo v jeho básnických  Žalozpěvech (Trista). Jeho poezie udivuje svěžestí, fantazií a milostným citem ve všech podobách, což platí pro jeho sbírky Umění milovat a Lásky. Ve svých Proměnách (Metamorfoses) vypráví na půltřetího sta řeckých a římských bájí,  které jsou skloubeny v jeden celek tím, že v každé se stane proměna. V posledních verších vyznává básník, že dokončil dílo, které nezničí ani Jovišův hněv, ani oheň a meč.
           Největším prozaikem této doby je Titus Livius (59 př. n. l. – 17 n. l. ), jehož rozsáhlé dějiny Říma mají význam spíše vlastenecký než vědecký.
           Řečnictví se omezuje pouze na projevy v senátu či  armádě.
           V této době vzniká i Vitrůviův Spis o architektuře.

4)	Stříbrný věk
           Literatura se stále pěstuje na půdě Itálie. Postupuje úpadek a rozklad římské společnosti. Odkaz rozmařilého života, úplatkářství, podvody a intriky podávají díla autorů tvořících v této době.   V satirách Decima Iunia Iuventalia  (55 – 144 n. l.), v epigramech  Marca Valeria Martialia (40 – 104 n. l. )a historika Publia Cornelia Tacita (55 – 120 n. l. ). Gaius Petronius, zvaný Arbiter  (+65) napsal román Satiricon, jehož část Hostina Trimalchionova ukazuje zobrazení nevzdělaného a rozmařilého zbohatlíka. Významným tvůrcem filosofických listů této doby je Seneca (+65), jehož listy mají estetickou hodnotu. Největším učitelem Říma v této době v řečnictví je Quintiliánus (30 – 96 n. l. ).

5)	Literatura pozdní
           Literatura již postrádá jednotný ráz. Řím už není kulturním centrem. Přibývá autorů provinčních a těch, kteří psali latinsky i řecky. Od 4. století dochází k úpadku antické kultury. Životní názory lidí ovlivňuje pozvolna křesťanství, které se stává ve 4. století náboženstvím uznávaným státem.
           V Římě navazuje na „Stříbrný věk“  životopisec císařův Suetonius, který píše životopisy od Caesara. Drobnou poezii s antickou tématikou tvořil profesor vysoké školy v Burdigale a vychovatel císaře Gratiana Ausonius (310 – 395 n. l. ), větší formy alexandrijský Řek  Claudianus (+404 n. l. ), dvorní básník Honoriův a Stilichonův.
           Z pohanských historiků zanechal významné historické dílo Syr Ammianus Marcellinus (330 – 400 n. l. ), který je označován za pokračovatele Tacita. Císař Marcus Aurelius též spisuje deník svých úvah (K sobě samému) v řeckém jazyce. 

           Římská literatura pozdní přechází plynule v latinskou literaturu středověkou.

Literatura:
Balajka, B.: Přehledné dějiny literatury I., Praha 1995.
Tronskij, I. M.: Dějiny antické literatury I., Řecká literatura, Praha 1956.
Tronskij, I. M.: Dějiny antické literatury II., Římská literatura, Praha 1956.
Svoboda, L. a kol.: Encyklopedie Antiky, Praha 1973.